skrivalnice

pesmi

Gregor Podržaj

(spisano v letih 2010 - 2020)

Skrivalnice: pesmi: (spisano v letih 2010-2020)

Gregor Podržaj

Izdano v samozaložbi

Ljubljana, 2025

Copyright 2025 Gregor Podržaj

Naslovnica je delo avtorja.

__________________________________________________

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani

COBISS.SI-ID 253515523

ISBN 978-961-93989-5-1 (ePUB)

__________________________________________________

Način dostopa (URL): https://samizdat.zvezda2.si/

__________________________________________________

Izdano v samozaložbi. Opombe o avtorstvu:

Hvala za dolpoteg te svobodne izdaje elektronske knjige. Čeprav je svobodna, prosto dostopna/brezplačna, je vseeno avtorsko delo in naj bi kot tako, ne bilo reproducirano, kopirano in distribuirano, tako za pridobitne kot tudi nepridobitne namene. V kolikor vam je bilo prebiranje v zadovoljstvo, lahko priporočite prijateljem, da si dol potegnejo lastno kopijo iz samizdat.zvezda2.si, kjer lahko poiščejo tudi ostala dela tega avtorja. Mir in dobro.

v svetlečem zavetju

drevesa življenja

skrita za spevnim vejevjem

zavitih poti odkrivaš

zakrivaš se razgaljaš

obljubljaš prepeljat’

na drugo stran noči

kličeš

skrivalnice

preko stopnic

vrh katerih žge kres

dve gor ena dol

do pasjih nebes

vrtinčenje

ustvarja pogoje

z namenom

porajanja svetov

sunkoma brizg sožitja

zareže skozi šum noči

da na kratko zajezi

večni tok časa

nemo uroča

ko jih prevprašuje

o začetku in koncu

in kaj vmes leži

ljubezen seje

prek polij morije

iz vere mogočne

gradove gradi

v igri prepoznavanja vzorcev

v vseh njenih presenečenjih

do solz skelijo oči

ko se razodevaš

šum je ta

praznina telesa

sumljivo je to

napeto nebo

v jedru misli

slepota očesa

naše življenje

iz sanj je prešlo

plešeš

se zibaš in nihaš

do konca pokonci

pesem konča se

naenkrat omahneš

do dna

skrite v božje brade gozdu

zamršene nikoli prepletene

pod brk zabrundane misli

kot veje so mogočnih dreves

topel veter iz jugovzhoda

nosi misli o kodrastih laseh

o soparnih dneh in leni reki

o tvoji roki skoraj v moji

raztrgana v hrepenenje

vrela kipeča strast

v parih rojeva svetove

kot prepolna lubenica

tik pred razpokom

kot utrip pod obokom

povreva, kipi, buhti

se izliva, preliva

sveži In umiva

jaz sem ta lubenica

razpočena

sušeč v opoldanskem soncu

povsod sama mala sonca

in malo večja

in večja povsod

iz preje želja

razpletaš

dvigaš se

iz globin morja

vsi koti so Tvoji

v tem kotu

si moj

dol v juriš tečemo, juriš!

bolj ko zapiramo oči

temneje postaja, juriš!

utrjujemo tabore

dvigamo črne zastave

kot oster zimski veter

jemlje voljo zaspalemu gozdu

vsepoprek sekamo glave

zasneženo obalo

zareže sodrag

odpre globel

privre ledena kri

na romanju

z naročajem dušečih darov

iščoč odpuščanja

v krošnji drevesa

človeški obraz

razpokano lubje

zavrtinčeno skozi čas

vse iz enega samega klobčiča svile

pomladni dež

v obrisih lic

žubori skozi

mesta razpolavlja

po suhi strugi

teče žejna jesen

v črni zimi

zmrzal brez ledu

močneje kot z jeziki

prepletene so naše usode

usode naše so odmevi

odmevi zvezdnega sozvočja

vejoče vejevje

vrbe lasje

obraz žalujke

zakrivajo

v vetru nošena melodija

vse poje

in rože plešejo

poslušaj

biva v vmesnem prostoru

poglej

med nama se največ zgodi

izprana zamorka skodranih las

40 razbojnikov koraka skozi vas

če poči se zlomiš

in ko si zlomljen

zlomljen si dvakrat

med spanjem v mreže misli

naključno ujet mrčes

zapredki shranjeni za pot

utrujeni postopač

ust polnih hroščev

ko se plaziš v moje votline

zamahuješ z mojimi rokami

ko se zlivaš v moj bazen

teče iz mojih ust

ko te kličejo

ogrneš se v moje ime

obilni obroki namišljenih svetov

iz stežaj odprtih skrinj

mavričnih biserov slap

fantje so čez dan v konjušnicah

dekleta v vzgojno varstvenih domovih

pod vranje črnimi lasmi

dolgi bledi prsti

predejo nit

balon zvezdnega neba

ki vse odeva

jemlje sapo

skozi čipko tančice

v zakritem siju

polniš prostor

ko sklonim se v krču

da na silo te oplodim

baklja iz rok mi pade

celo vas pogorim

črni oblaki

votli kaplji

prazna zemlja

ob vhodu komaj zaznavni nasmehi zadrege

za vrati ihtenje, rosna polja solza

neutolažljivo hrepenenje

zdaj tiho v noč si odšla

iz jame nagrebli smo grudo

ki rodna je tvoja bila

med prsti polzi ko se siplje

pogrebno pada do dna

v poplavah poplav

niz križev

vabi obupan

utopljenčev pogled

dobrohotni vladar

pobija prvorojence

po nareku lažnega preroka

zagrinja temo preko polj

preko mene leze mrčes

se plazijo hrošči

tonem

plesal sem, ko so izmikala se

tla izpod nog

padla je slava

ostrejši postal pesmi je zvok

plesal sem, ko so zbujale se

sence vojnih grozot

dirigenta roka krvava

vodila zbor je nerojenih otrok

plesal sem na pogorišču

rojstnega mesta

ob tihi molitvi

iz pepela vstal bo ljubezni porok

jaz sem nula

jaz sem nihče

zgolj na obisku

da vzamem ti vse

na jesen, ko hladni veter odpihne

zadnje listje, ko odmrejo strasti

na jesen, ko sonce zasije bistro

v eno se tkejo dlani

razpoka je vprašanje

med redovi velikosti

zavesti

peklensko se zaraščajo nebesa

polomljena mlinska kolesa

preplavljeni bregovi

obrnjeni tokovi

v vsem tem času čakanja

so se lomili ledeniki

so se utrinjale zvezde

in so se sušila morja

v vsem tem času čakanja

so srca gorela

in so tekle reke

ves ta čas

korak po korak

tebi naproti

obrne na glavo

zavozla gleženj

vse na štiri

namesto ljubečega očeta

zakrpana stelja

namesto tople večerje

ledeno hrepenenje

suhi vodnjak želja

vlaknine stvarstva

potegnjene so

do konca

vse mreže razpiram

lovim in nabiram

polnih košar

hitim domov

proge, črte gredo v stran

za njimi okno

sveti v temi

v temi črni gozd

za njim okno

nad gozdom noč se spušča

za nočjo pa zlat spomin

trikotnik se zlomi

razpršijo se točke

prazaznava na robu

podobe se prevrtijo

jezik prvič zajoče

svetloba nagajivo

skozi sloje tone črnih las

noč kot težki črn oblak

ulije se v spečo vas

namaka

zdaj odplaknila bo nas

zaprem oči in si

ko minem v meni

ti

sanje so zadnji odsevi

večernega sonca

zdrobljeni

v kapljah poletne plohe

gledam Rožnik

gledam Grad

vidim vročična

odhajaš pomlad

prepad med razprtimi vodami

zgoraj in spodaj

se najdeva

poglej in spoznaj ritem

naj to bo temelj jezika

začrtaj ga v zvezde

napni lok in gradi

nato padaj in vstajaj

kot menja se tudi

nebesno telo

poln naročaj

jutranje rose

iz neštetih pajčevin

srebrnega polja

v globini nerazdružljivo

povezano poslanstvo

telesa in duha

hrupno rijemo

kot krti po zemlji

zavzeto si kopljemo grob

v sanjah pa nam

iz prhke izmetane prsti

cveti teloh

nebroj niti iz velike rakovice

v brezkončnem dihu

se širi in krči

se krči in širi

njene niti pa nežno

zapredajo stvarstvo

napihana želja

mesečevega prahu

modri kristal

zgostil se je tu

pogledam

nimaš imena

ko kličem postaneš

odmev

ki te vidim

pustil sem te oditi

še preden si me

utegnila zapustit

in tvojo mamo

očitki so na mestu

okoliščine razumljive

kosi strganih verig

pretopljeni v dno

balkanskega lonca

oh draga mala slovenija

žari je počilo dno

up je odtekel

ostalo je že davno

prej odletelo

kjer zavest razločuje

zavest tudi spaja

skozi razpoko med svetovoma

teče svilena nit

polna naročja stvarstva

zajemam, sejem, sevam

iz hladne noči

vroč dan rojevam

spreminjam kar gre

skozi mene

postajam

skozi dolg dolg čas

jaz sem vse

daleč daleč okrog

vse sem jaz

ko zahajam

v meni kljuva črni vran

pol je turek pol cigan

barve kože

se zlivajo z ozadjem

da vidi se skozi

glej

celo mesto je

zadaj

besede se kotalijo

prek kodrov nebeških las

nabrekajo, zarekajo

cvetijo skozi čas

sklonjena nizko onkraj rala

med žužki preko prepletenih kač

ljubezen je ime podala

v dalji pa preklinjal je orač

na suho pašo tujo čredo sta odgnala

stiskoč v pesti črni korobač

kak’ hitro zraste naša sreča mala

ki sebi je najhujši rokovnjač

nedonošena vprašanja

mrtvorojeni odgovori

na večer jata vran

prileti do gomile

kjer bo ponoči

zaskovikala sova

ta vrtna lopa

zbita iz pokvarjenih vzgibov

sesirjenih upov

in lažnih obljub

ta vrtna lopa

polna polomljenega orodja

plesnive prsti

in jalovih semen

ta lopa, oh moj bog

kaj če pogori!

iz pepela vstaneš Ti

veselo se bliža

sprehod treh korakov

dobrodošel čas slovesa

vstanem, stopim, skočim

zadnje preje niti

tke v dlani

skozi stisk

svetovom

puščeno je preiti

grizemo, ujedamo

loveč lažnega ponosa

brez milosti koljemo

zastrupljamo, krademo

zidamo, gradimo

pazljivo zlagamo

na poti do vrha

v laži pečene

krvave opeke

kot barve preko mavrice

menjamo življenja

iščoč pot k zakladu

širom odprtega neba

naključje pada

ulito iz zlata

z vsakim korakom višje

globje padec se zdi

vrtoglavica besno vleče

od konca nazaj vse hiti

ni rose ni dežja

mivka in pesek

sipljeta izpod neba

v morja morije vse steka

ob grožnji zadnjega veka

besede kot pesek prek’ sita resnice

prah neulovljiv so v vetru premen

jutro ožari na novo nam lice

sozvočno oznani v nas njih pomen

globoko zarisane podobe

v njih

zvezde v nas

dlani objamejo sonce

meso se stopi

zajemajo sladko mano

strah v njej se gubi

globje kot se potopiš

lepše slišiš spevnost stvarstva

v čigar ritmu vse pleše

tudi ti

včasih pa

v precepu prehoda kraljestev

glas tvoj razumem

izgubljen

v kosteh ni prostora za cesto

meso pa je vosek

stopljen

ljudje se zatečejo v mesto

stolp tam za njih je

izgrajen

vrane kričijo zloglasno

otroški je jok

zadušen

v dolino odmeva dol z viška

pastirčev juhej

vznesen